Jeg var fortsatt smågutt, men hadde funnet mitt livs kjærlighet:
Heiene i Provence. En vidunderlig sommer hadde vært som en drøm.
Marcel!
Lili!
Men sommerferien var slutt.
Jeg kunne ikke vente et helt år på å få gjense de kjære heiene mine.
Jeg måtte finne en utvei. Jeg var villig til alt.
Marcel?
Mamma!
Hver dag begynte historien om Augustine og hennes tre menn på nytt.
Pappa vendte tilbake til jobben som om den lykkelige ferien ikke telte.
Han gikk til skolen med oss og vi med ham.
God morgen, lærer! Hvordan var ferien?
Av alle fedre var min den eneste som fikk gå inn gjennom porten.
Høsten...komma ...
Med sine stormer...komma...
Sine sukk...
I stedet for diktaten hørte jeg sikadenes sang...
Sine sølete stier...
Jeg så fikentrær og olivenlunder.
Jeg var ikke i klasserommet, men streifet omkring i heia.
Punktum!
REKTOR
Kom inn!
- Han! -De!
- Du! -Jeg?
- Bravo! -Gratulerer! Enestående!
Det var ikke straff, men en verre skjebne som ventet meg.
Jeg skulle forsvare skolens ære ved en fæl uttaking av stipendiater.
Jeg skulle representere skolen og hadde rett til intensivtrening.
Ikke ett øyeblikks utsettelse...
-Cambrai, Douai, Dunkerque. -Bra! Pas de Calais?
Hovedby: Arras. Store byer: Béthune, Boulogne.
Vi hadde...en deilig sommerferie.
Den deilige sommerferien som vi har hatt...
Den deilige sommerferien som vi har hatt!
-Hvordan går det, Marcel? -Augustine, da!
-For mye lærdom skader ingen. -Du har vel ikke vondt i hodet?
Augustine puslet om meg som om jeg var rekonvalesent-
-og lagde delikate retter. Men først måtte jeg innta-
-en stor skje tran.
-Men å gå på skole på en torsdag... -Marcel, det er torsdag!
Til og med på torsdagen, den hellige fridagen!
Jeg følte meg som opprører, og det gikk ut over Paul.
-Marcel! -Paul begynte!
Ikke engang pappa går på skolen på torsdag!
Lærerne avløste hverandre som politi ved forhøret av en mistenkt.
- La Fontaine lærer oss... -En torsdag tok jeg en omvei.
Pappa hadde sagt det ofte, så jeg visste at Gud ikke fantes.
Men jeg var ikke helt sikker.
Sjøfolk merker at havet kaller. Jeg merket hvordan lyngheia kalte.
Ja, de kjære heiene kalte på meg.
Garlaban, Taoumé, Tête Rouge, jeg hilser dere!
-Pappa! Jeg har noe jeg vil si. -Jeg også.
Dette er viktig! Bylufta er ikke bra for mamma.
-Hvordan vet du det? -Du sier at hun skal ha frisk luft.
-Det er bare noe man sier. Hva så? -Det er best å bo i heia hele året.
-Skolen, da? -Vi drar til Marseille hver dag.
-Hvem er vi? -Du og jeg! Ikke til fots. Vi sykler.
-Onkel Jules kan låne oss sin. -En sykkel til to?
-Jeg sitter i ramma. -Og om vinteren når det er mørkt?
-Jeg kan holde en lykt. -Du ser vel at idéen ikke holder.
Pappa...du var vel også lykkelig på lyngheia i sommer?
-Ja visst. -Hvorfor vil du ikke tilbake da?
Jeg var lykkelig oppe i heia.
Du vet at vi alle var svært lykkelige oppe i heia.
-Ikke sant, Augustine? -Og derfor skal vi dra dit til jul!
-Til jul? -Vi feirer jul der. Sa ikke pappa det?
Marcel ga meg ingen sjanse.
Det var mammas idé, og jeg måtte gi meg som vanlig.
Mamma! Takk, mamma!
Mamma var pelskledd. Kanin, naturligvis-
-og liknet vakre isprinsesser som gled framover kalenderen.
Selv om det regner?
Vi gjør oss små, går fort og passerer mellom dråpene.
-Kanskje det snør. -Som på Nordpolen?
Og kanskje det fins bjørner?
Dørslag, trakt, stekepanne, kaffekvern.
Rivjern...hvor er det? Marcel!
-Kost, lys, geværfutteral... -Jeg må tisse!
-Her er rivjernet. -Marcel!
Nå drar vi av sted, kamerater!
Husk at vi ikke får gå gjennom disse slottsparkene,-
-men må ta en stor omvei, slik.
-Hvor mange kilometer har vi igjen? -Seks.
-Det er langt, men... -Vi får hvile i ferien. Vi fortsetter.
Gi meg knyttet ditt, mamma.
-Mamma! Jeg må tisse! -Nå igjen? Skynd deg!
Under en blek vintersol, rund som en munk, gjenfant vi sommerferieveien.
Desember og en nattlig veiarbeider hadde fjernet de ville vekstene.
Verken sikader eller gresshopper, ikke en lyd, ikke en bevegelse.
Jeg tenkte på Lili des Bellons.
Han var min venn og hadde lært meg alt om heiene sine.
Han var kanskje på vei for å møte meg?
Lili!
Marcel? Hei, kamerat!
-Ventet du på meg? -Nei, jeg skulle besøke Mond.
Men han var ikke hjemme, så jeg ventet på ham.
God kveld, godtfolk.
Jeg var glad, for jeg visste at han løy.
Ja, han ventet på meg i det kalde juleregnet-
-hvis glitterdråper hang i øyenvippene hans.
Han hadde ventet i timevis, min bror fra lyngheiene.
- Lærere har visst stadig ferie. -Det er en overdrivelse.
Selv tar jeg aldri ferie. Men så jobber jeg jo ikke heller.
-Gi meg knyttet ditt. -I Marseille så man ingenting.
Det var tåke på heia også.
Ild er forbrenning. Oksygenet i lufta muliggjør denne forbrenningen.
Kulldioksidet, da?
Den kvelden, julekvelden, opplevde jeg en ny følelse.
Ilden flammet opp, og fram kom en blå fugl med gyllent hode.
Jeg forsto ingenting.
Det betyr "Neste år, hvis vi ikke er flere, måtte vi ikke bli færre."
Å, så fint!
Det bringer lykke til huset, så det er bra det er hos dere.
-Feirer du ikke jul hjemme? -Det er en vanlig dag, sier pappa.
-Går han ikke til midnattsmesse? -Særlig ikke i år, med tørken.
Han går ikke før det regner. Han sier Gud trenger en lærepenge.
God jul!
-Mamma! -Hysj...lillesøster sover.
Jeg har hørt om de 13 dessertene, men jeg har ikke sett alle før.
-Ikke jeg heller. -Dere får både se og røre.
-Mandariner! -Ikke vær så glupsk!
-Først må dere si hva alle heter. -Er det rett tidspunkt nå?
-Man må aldri... -Forspille sjansen til å lære noe.
Først har vi de fire tiggerne. Fiken, mandel, nøtt, rosin.
Siden eple, pære, plomme, valnøtt... Det blir åtte.
Mandarin, grønn melon, hvit nougat og mørk nougat.
-Det mangler en. -Til å suge opp fettet: flatbrød.
Bravo!
-God jul! -Onkel Jules!
Vi er glad for å se deg, men vi ventet deg ikke.
Har du forlatt Rose og barnet?
Kjære Joseph, siden jeg var barn har jeg gått tii midnattsmesse.
Så jeg syklet hit for å høre den i kirken i la Treille,-
-for så å feire Frelserens fødsel sammen med dere.
Messen var meget vakker. Det var en enorm krybbe.
Kirken var pyntet med rosmarin, og barn sang julesanger fra 1300-tallet.
-Synd dere ikke gikk dit. -Det ville vært av nysgjerrighet.
De som går i kirken bare for å se, respekterer ikke andres tro.
En vakker tanke.
Kom og se! Skynd dere! Se, Marcel!
Takk, onkel Jules!
Vet du hva, Joseph? Du var iallfall til stede ved messen.
Hvordan da?
Du var der med hele familien, for jeg ba for dere.
-Hva ba du Den allmektige om? -Den beste av alle gaver.
Jeg ba om at han ikke skulle svikte dere, men skjenke dere troen.
Jeg tror ikke at universets skaper bryr seg om oss små mikrober.
Men bønnen din, kjære Jules,-
-er et vakkert bevis på det vennskapet du føler for oss,-
-og det takker jeg deg for.
God jul, kjære Joseph!
Lili!
Marcel!
-Når kommer vi tilbake? -I neste ferie.
-Når blir det? -I påsken.
-Hvor mange dager er det til? -Det er... Så vrien du er!
Det blir en bra øvelse foran stipendprøven.
Du skal regne ut antall dager til påske, minutter og sekunder.
2472 timer. 60 minutter på en time blir...
Min kjærlighet til fjellheia triumferte over matematikken.
103 dager, 148 320 minutter og 8 899 200 sekunder senere-
-var vi tilbake i det fortryllede Bastide.
Onkel Jules!
Onkel Jules sviktet ikke tradisjonen.
-God påske, kjære Joseph! -God påske, kjære Jules!
Til matmonsene!
Så fin den er!
Deilige dager med vakker fugl. Kjærligheten er tilbake.
-Stans der! Hvor skal du? -Til lyngheia.
-Geografileksa, da? -Jeg skal se til snarene til Lili.
-Lili får klare seg selv. -Umulig. Han har hår på beina.
-Hår på beina? Hva så? -Han blir voksen og må jobbe.
-Du må også jobbe. -Mamma ba meg plukke timian.
Marcel, ikke glem at prøven er om tre måneder!
-Haregryta er ferdig om tre timer. -Haregryte? Ja, da...
Jeg visste lite om det svake kjønns vaner.
Mamma og tante var ikke kvinner, men mor og tante.
-Hvordan kommer man til Bellons? -Har du gått deg vill?
Ja, men ikke si "du" til meg. Jeg er ingen bondejente.
Vesenet virket snobbete. Jeg antok at hun var rik.
-Hvilken vei? -Den til høyre.
-Der er det jo fullt av spindelvev. -De kan gå rundt dem.
Da må jeg gå i høyt gress, og jeg så et stygt dyr, langt og grønt.
En firfisle, naturligvis, men hun irriterte meg...
Det var nok en slange. Dette er slangedalen. De lever av rotter.
-Det fins både rotter og slanger. -Herregud!
En kjekk gutt går ikke fra en ung dame på et så farlig sted.
De får si "du" til meg et par ganger, hvis De jager eddekoppene.
Jeg trenger ikke si "du" for det. Kom, så går vi.
Vent!
Kom!
Der er veien. De ser Bellons bortenfor svingen.
Jeg er redd jeg går meg bort igjen. De har tillatelse til å følge meg.
Jeg tenkte på timian, lekser og snarene som revene ville besøke.
-Hadde det vært en annen dag... -Takk likevel.
Har De tenkt å bli der?
-Jeg venter til noen kommer. -Her kommer det ingen.
Synd. Når jeg ikke kommer hjem,-
-varsler mor gendarmene, men de kommer for sent.
-For sent? -For da ligger jeg død her.
Med opprevet strupe og blod overalt.
Slikt man skriver om i avisene.
Jeg vet det. Far skriver i "Le Petit Marseillais".
Kom da.
Onkelen min leser den avisa pga politikken.
-Far er høyt hevet over politikken. -Er han sjefredaktør?
Mer enn det. Han retter alle de andres artikler.
Ja, og han skriver dikt som publiseres i aviser i Paris.
-Dikt med rim som Victor Hugo? -Nettopp, min herre.
-Hva heter faren Deres? -Lois de Montmajour.
-Hva? -Lois de Montmajour!
Nei, det navnet sto ikke i boka mi.
Jeg torde ikke si det av frykt for at hun var adelig.
Det var derfor man ikke fikk si "du" til henne.
-Hva gjør Deres far? -Han er lærer.
-I hva da? -Alt. I Chemin des Chartreux.
En kommunal skole? Adjunkt. Greit nok, men ikke som professor.
-Jakter faren Deres? -Hva er det?
Timian. Lukt!
Æsj, så vondt! Hendene Deres. Hender som en tigger.
Det er rent. Det er jord.
Jeg sa at De fikk si "du" til meg. Hvorfor gjør De ikke det?
Man sier aldri "du" til adelige.
-Det er fordi jeg gjør inntrykk. -Nei da!
Min skjønnhet skremmer Dem.
Jeg heter Isabelle. Nå vet du det, og du skal aldri glemme det.
-Og du, da? -Jeg heter Marcel.
Ikke verst, men ikke så pent som Isabelle. Men det er ikke din skyld.
Kommer du?
Å, Babette! Endelig!
Jeg gikk meg vill blant blomstene.
Jeg lurte på om ulven hadde spist deg opp.
Ikke le. Jeg var omgitt av hvesende slanger.
Heldigvis reddet en ung gutt meg og fulgte meg hit.
Hendene er skitne, men han er veldig modig.
Hendene er virkelig skitne. Svært skitne!
Jeg har plukket timian til mamma.
Gutten må gjerne komme og leke hvis han ikke bruker stygge ord.
Jeg kan noen stygge ord, men jeg sier dem aldri.
-Jeg visste det. Man gjør ikke slik. -Hvordan gjør man da?
Du skal ikke løfte hånden min. Bøy hodet som for å hilse på meg.
Én gang til.
Ikke så verst. Jeg skal lære deg det...i ettermiddag.
Det tok tid! Hadde jeg ventet med haregryta...
På en stein fant jeg...ei jente!
-Død? -Nei, hun hadde gått seg bort.
-Et enda farligere møte. -Hvor gammel er hun?
Hun er like høy som meg.
-Hvor bor hun? -I det lange huset i Bellons.
Moren er flott.
Hva skal man si til det?
-Jenta, da? -Hun er pen, med runde legger.
La du merke til det?
-Liker du henne? -Tja... Hun sier De til moren sin.
-Da er det ikke moren hennes. -Jo, for hun kaller henne mamma.
-Faren, da? -Han skriver flotte dikt.
Han er adelig. Han heter Lois de Montmajour.
Lois de Montmajour... Tydeligvis et pseudonym.
Diktere lever i en drømmeverden og dør av sult.
Nei da! Luciennes mann skriver sanger til Alcazar og tjener bra.
-Sangene hans kryr av grovheter. -Ja, men de rimer.
Du har et merkelig syn på poesi.
Det er nøkk, det er rose, og hva får vi? Jo, "nøkkerose"
Det er si, det er do, det er nie, det blir rosen "Sidonie"
Nøkken i sjøen, Sidonie i min favn. Det er den rene "nøkkerosehavn"
De måtte gjerne le. Jeg hørte ikke på, men tenkte på Isabelle-
-som rakte meg kyss i hånden og ventet på meg.
-Liker De det? -Å, ja!
Det beste er at De spiller med begge hendene og alle fingrene.
Neste år begynner jeg på Konservatoriet.
-Elsker du musikk? -Det vet jeg ikke.
Fall på kne! For mine føtter!
-For føttene Deres? -Sånn, ja.
Legg øret mot pianoet.
Jeg så på de små hendene som mante frem så mye musikk.
Hun var en fe som hadde nøkkelen til mine hemmeligste slott.
-Prinsesse! -Det er far.
Jeg hilser Dem, prinsesse.
La meg få presentere gutten som...
Ridderen som jager hoggorm og tar spindelvev med storm.
Det var en snok.
Pasjer i mitt slott, blås en fanfare for han som reddet en fars barn
Å, Lois...Lois!
Mine barn, poeten må straks ha sin absint.
-Bær frem hans nektar! -Å, Lois...
Hvis dere bare visste hvordan min muse sliter meg ut.
I fire dager har jeg prøvd å bytte ut et dårlig rim.
Det er som en flekk på en statue av alabast. Som torner på en rose.
Stans!
Og likevel... Ordet er ikke langt borte. Det er der.
Det flagrer rundt min lyre.
Poeten dikter! Besøket er slutt!
Se paret, betrakt dem man rekker der de blant busker fortrekker
Kamerat! Hvordan gikk det med snarene?
-Det skjedde noe rart. -Paul har fortalt det.
Du traff ei dum jente som var redd edderkopper.
-Du skulle hørt henne spille piano. -Det er bare å sveive.
-Det pleier jeg også å gjøre. -Hun spiller på et ordentlig piano.
Imens har rev og maur festet blant snarene!
-Det er kanskje ikke for sent. -Maur kaster ikke bort tida!
Farvel!
Det var påskedag. Jeg ville overraske Isabelle etter messen.
-Faren hennes er et fyllesvin. -Hvem snakker du om?
-Det vet du. -Hvem har sagt det?
Pappa. Han har sett ham krabbe på alle fire på veien.
Faren din lyver.
Ingen får kalle meg løgner, særlig ikke en fra Marseille.
Hvis han virkelig krabbet, var han kjempesyk.
-Hvem som helst kan bli syk. -Han kastet opp Pernoden sin.
For en merkelig sykdom!
Når man snakker om sola...
Han har forsynt seg av nattverden!
Jeg sverger min dronning lydighet og troskap.
-For henne er jeg beredt til å dø. -For henne er jeg beredt til...
-Å dø! -Å dø...
Det er bra. Reis deg.
-Hva slags lek er dette? -Jeg er dronning, du er ridder.
-Du må gjøre alt jeg sier. -Alt?
Alt!
Dronningen ville prøve styrken min og motet mitt.
Hvis jeg klappet udyret...
-Blir du kaptein for garden min. -Jeg?
Jeg gikk fram mot villdyret, i tillit til mitt hypnotiske blikk-
-og håpet at lenken ville holde.
Det var en ensom, patetisk hund som tørstet etter kjærlighet.
Den ville fulgt meg til verdens ende.
Ridder, jeg er fornøyd med Dem.
Da hun hadde målt motet mitt, drev hun gjøn med mine mannlige dyder.
Først var jeg den trofaste slaven som bar slepet og viftet henne.
Gap og lukk øynene!
Så var jeg en rasende hund med fråde om kjeften.
På plass, Brutus!
Sitt pent!
Kom!
På plass!
Lukk øynene!
Gap!
-Så måtte han løpe på alle fire. -Og bjeffe.
-Det var en merkelig lek. -Ingen jente får meg til å gjøre det.
Ikke meg heller!
Vi lekte ridder og dronning. Det er poesi.
-Var gresshoppen også poesi? -Gresshoppen?
Hun sa "lukk øynene og gap" og la en gresshoppe i munnen hans.
-Levende. -Og du knasket på den.
-Jo, du knasket på den. -Nei, jeg spyttet den ut.
-Det er sant. Jeg så det. -Det er idiotisk, uansett.
Jenta driver gjøn med deg. Jeg forbyr deg å gå dit igjen.
-Men, pappa... -Ikke noe men!
Gir jentene deg gresshopper nå, lurer jeg på hva det blir senere.
Vi har sett jenta i kirken sammen med foreldrene.
Hun er ganske søt, men virker snobbete og innful.
Det er jo ingen stor sak.
Nei, men Marcel er så følsom. Han blir ulykkelig.
Jeg lar ikke min sønn spille narr for å more datteren til en fyllik!
Jeg var fortvilet over familiens plutselige negativitet.
De undervurderte en følelse som var enestående i verden.
Det fantes bare en Isabelle, og de kjente henne ikke.
Isabelle!
-Snakker du til meg? -Jeg snakker ikke med spioner!
-Jeg snakker til hjertet mitt. -Du blir sprø.
Hva er det? Isabelle er nede. Kom inn!
Jeg har alltid vansker med de dyr- iske behovene som styrer mennesket.
Marcel... Du kommer midt i en katastrofe.
Jeg har blitt forkjølet og har hatt feber hele natten.
Og nå er jeg syk. Forstår du det?
Det er ikke så farlig, for jeg har vært syk før. Det verste er...
Merker du ingenting?
En forferdelig stank fylte plutselig neseborene mine.
Den fæle katten griser til overalt.
-Og nå skal du få høre det verste... -Jeg visste allerede det verste.
Den dagen vi skulle love hverandre kjærlighet, hadde dronningen diaré.
Og nå lette hun etter katteskitt...
Isabelle Cassignol.
Jeg lurte på hvem Isabelle Cassignol var da jeg oppdaget et brev,-
-adressert til: "Adolphe Cassignol, korrekturleser, Petit Marseillais."
"Quai du Canal, Marseille."
Jeg forsto ingenting.
Nå skal du høre det verste. Pappa har kranglet med sjefredaktøren-
-som er en misunnelig idiot. Vi drar til byen i dag. Huset skal selges.
Jeg vender aldri tilbake.
-Det var synd. -Jeg trodde du kom til å gråte.
Jeg også.
Når bilen kommer, vet jeg at jeg blir lei meg. Du forstår sikkert hvorfor.
-Ja. Er det skolebøkene dine? -Jeg skal spille et avskjedsstykke.
Jeg håper det får deg til å gråte.
Vent, jeg er straks tilbake.
Der oppe ryddet fru Cassignol før avreisen.
Pokkers koffert! Hver gang jeg skal reise, mister jeg den!
Montmajour var Cassignol som hadde byttet navn som en rømt straffange.
Pokker ta!
Kaminhyllens marmor var sprukket. Det manglet en viser på pendeluret.
Det kostbare teppet var fillete, og dronningen het Isabelle Cassignol.
Og hun hadde diaré...
-Leter du etter noe? -Nei, jeg vil treffe deg.
Mond Sommerfaul så noen som flyttet i morges.
-Hvis du har tid... -Jeg har tid nå.
Jeg skal ikke dit mer. Jeg har sagt det til henne.
-Hvordan tok hun det? -Hun gråt. Jeg tror hun reiser.
Det er til pass for henne. Hun behandlet deg som en hund.
Du er vel ingen hund? Hun skulle hatt et spark i baken.
Kom, så går vi til snarene.
-Fortalte du om skolen din? -Ja.
Hvis hun elsker deg, skriver hun.
Isab...
Hun har reist. Hun er borte.
Ta deg sammen, Marcel!
Ikke vær dum! Hører du det, Marcel?
Ikke vær dum!
-Jenter er mislykkede gutter. -Det var en merkelig tanke.
Du sa det om pappas kusine som røyker sigaretter.
-"Mislykkede gutter" betyr altså... -At jenter er naturens feilgrep!
Beviset er at de rødmer for ingenting og gråter hele tida.
Det gjør ikke vi. Vi kan dessuten plystre og spytte.
Ja, det viser at dere er vellykkede gutter.
-Du virker ikke så ulykkelig. -Ja, men det merker man ikke.
Etter dette blir det vel vanskelig for deg å vende tilbake hit.
Jeg oppgir aldri heiene mine for ei jente.
Joseph, vi må dra opp i heia hver lørdag.
Ja, den dagen trikken går helt frem til Treille.
Da har barna skjegg. Se på dem. De har aldri sett så friske ut.
Og jeg har aldri hatt slik appetitt.
Augustine har rett. Bylufta er forgiftet.
Utvilsomt, men vi har ikke råd til hest og vogn.
Til fots tar det fire timer. Vi kommer hit på lørdagskvelden-
- og må reise hjem på søndag. -Hvorfor ikke mandag morgen?
Jeg må jo være på skolen kl 8!
Jeg har en idé.
Augustines idé var ikke dum.
Hun traff ofte rektorens kone på torget.
Det var en staslig kvinne med gullhalskjede.
Mammma, som var liten og blyg, pleide å hilse på avstand.
Men siden hun gjorde alt for oss, begynte hun å hilse demonstrativt.
Hun trakk nærmere-
-til hun berørte rektorfruens hånd i en potetkurv.
Den godhjertede kvinnen rådet mamma-
-fra å kjøpe disse knollene og viste henne en annen bod.
To dager etter handlet de sammen.
Neste gang ba hun mamma med hjem for å drikke noe engelsk som het te.
Som kronen på verket viste mamma sine talenter som syerske.
Joseph var uvitende om erobringen hennes,-
-og ble forbauset da han så rektors beslutning på oppslagstavla.
Den allmektige hadde fått et innfall og bestemt at pappa skulle...
"Ta hånd om klassene torsdag morgen."
Lærerne i sang og gym skulle istedet ta hånd om elevene hans...
"Mandag morgen!"
Da kan vi tilbringe helgene på lyngheia.
Ja, men skal jeg takke rektor?
Nei, da må han vedgå at han har endret planen,-
-så den passer en lærer. Men vi må finne på noe.
Jeg har tenkt på det. Jeg sendte en blomsterbukett til rektorfruen.
-Var ikke det litt for familiært? -Nei, hun ble henrykt.
Hun sa t.o.m. at jeg var en skatt.
-Har du pratet med henne? -Ja, vi handler sammen.
-Og hun kaller meg Augustine. -Da er det du som...
Barna mine, moren deres er en ordentlig intrigemaker.
På den måten kunne vi dra på heia hver lørdag.
Du skal vite, Augustine, at i fremtidens samfunn-
-blir alle slott sykehus. Murer rives, og veier bygges.
Vil du ha revolusjon igjen?
Nei. Det ordet passer dårlig, for det betyr "omdreining".
De øverste går ned, men kommer opp igjen, og alt begynner på nytt.
Jeg elsket pappas sosialpolitiske foredrag og lurte på-
-hvorfor ikke presidenten kalte på ham, iallfall i feriene,-
-for på tre uker ville han sørget for menneskehetens lykke.
-Herr Joseph! -Bouzigue! Hva gjør du her?
Jeg? Jeg jobber!
Jeg er tilsynsmann ved kanalen, takket være Dem.
De hjalp meg med vitnemålet, og nå er jeg tilsynsmann.
-Men hva er det du gjør? -Endelig kan jeg lære Dem noe!
-Jeg holder øye med kanalen. -Med tilsyn?
Med denne T-nøkkelen og denne lille, svarte boka.
Jeg åpner og stenger kranene og kontrollerer strømmen.
Ser jeg en sprekk i vollen eller ei bru som virker skrøpelig,-
-noterer jeg det, og om kvelden skriver jeg rapport.
-Det ser ikke så slitsomt ut. -Nei, det er ikke noe straffarbeid.
Men jeg er jo en grei kar, så hvem ville sende meg på straffarbeid?
-Jeg har alltid greid meg. -Unntatt i rettskrivning.
Den er bedre, takket være "rapportasjene" mine.
-Rapportene! -Ikke tøys med meg nå.
Jeg ser at familien har vokst.
Fru Joseph har ikke lagt seg ut. Hun er fortsatt like sjarmerende.
-Hvor skal dere med all bagasjen? -Til huset vårt på landet.
-Har dere blitt rike? -Ikke akkurat det, men...
-Jeg skal hjelpe dere å bære. -Snilt av deg, men vi skal langt.
-Ikke helt til Camoën, vel? -Lenger.
-Helt til La Treille? -Nei. Les Bellons.
-Hvor gikk dere av trikken? -I La Barasse.
Stakkars dere!
-Det blir åtte kilometer til fots. -Ni!
-Gjør dere det ofte? -Nesten hver lørdag.
Det er litt langt, men når vi er fremme, angrer vi ikke slitet.
Jeg angrer stadig. Jeg har en idé. I dag skal dere ikke gå ni kilometer.
Dere skal bli med meg. Vi skal følge kanalen.
Den går rett gjennom eiendommene. På en halvtimme er dere i La Treille.
-Men... -Bli med meg!
Bouzigue, er du sikker på at det er lovlig?
Vi gjør vel ikke noe galt?
Jeg har møtt læreren min og er stolt over å få vise hvor jeg jobber.
-Det kan bli dyrt for deg. -Blir det bråk, tar jeg meg av det.
Søsteren min er nærmest gift med en fylkestingsmann.
Hun fikk Bistagne utnevnt til sjef for kanalen.
Hvis Bistagne lager bråk med meg, deljer hun til ham med puta.
Kom, så går vi.
Her er kanalen min. Den ser ubetydelig ut for verden, men...
Takket være den kan man vaske både salaten og føttene i Marseille.
Denne brua fikk jeg reparert med undervannssement.
-Men her er det en sprekk. -Hvor da?
Det er ikke undervannssement. Det er for mye sand i den.
-Er De sikker på det? -Helt sikker.
Faren min var entreprenør, og jeg vet en hel del.
Hvis du ikke fyller sprekken, er den fire fingerbredder om en måned.
Jeg skal skrive det i rapporten.
Entreprenøren skal få beskjed.
Mange takk. De har gjort samfunnet en tjeneste.
Her er slottene.
Samme nøkkel til alle portene. Er ikke det praktisk?
Dette slottet tilhører en adelsmann, en greve.
Får han øye på oss, blir han ikke blid. Jeg misliker adelen.
-Folk her liker ham. -De kjenner ham vel ikke.
-Han har nok lakeier i sin tjeneste. -Ingen lakeier, men en vakt.
En kjempe. Jeg har møtt ham noen ganger, men han prater ikke med meg.
Dette er notarens. Alltid stengt, unntatt i august.
Det er bare en bonde som steller frukthagen.
Dette slottet er størst og vakrest.
Eieren bor i Paris. Også adelsmann, Baron, tror jeg.
-Her er bare vakten. -Men...er vakten en venn av deg?
Ikke akkurat. En gammel fanejunker, alltid full. Han har stivt bein.
Får han mot formodning øye på dere, så bare løp deres vei.
Han får aldri tak i dere. Ikke hunden heller.
-Har han hund? -Ja, en diger hund.
Men den er minst 20 år og kan knapt røre seg.
-Den heter Bastant. -Bastant...
Jeg forsikrer at det ikke er noen fare.
Veien er åpen. Kom nå! Fort!
Huk dere ned.
Nå kommer overraskelsen.
-Veikrysset ved Quatre Saisons! -Herregud, det er ikke mulig.
På 24 min la vi bak oss en strekning som pleier å ta 2 timer og 45 min.
Fantastisk!
Jeg sa jo at denne nøkkelen er raskere enn en bil.
-Nå skal vi ta oss et glass. -Dessverre...
Ingen dikkedarer, herr Joseph. Jeg spanderer.
-Har De ikke sodavann? -Jeg har kanskje litt i kjelleren.
Har De problemer med leveren?
Nei, men jeg blander gjerne hvitvin med apotekenes helsevann.
Det minner om champagne.
Jeg er ikke sliten i det hele tatt. Kunne vi gjøre sånn hver lørdag...
Fru Joseph, tillat meg å gi Dem en gave.
-Ta den. De får den. -Men hvorfor det?
Spar to timer i begge retninger. Ta den. Jeg har en til.
Nei, det går ikke an. Jeg er også statstjenestemann.
Jeg kan se skoleinspektørens uttrykk hvis man sa at en lærer-
-hadde trengt seg inn ved hjelp av falsk nøkkel.
-Den er ikke falsk. -Du har ikke rett til å gi den bort.
Men ingen sier noe. De så jo hvor fint det gikk.
-Jeg har mine prinsipper. -Prinsipper! Du storeste!
Få høre nå, herr Joseph! Hvilke prinsipper?
Jeg skammer meg for å snike meg inn hos andre av helt private årsaker.
Det er uverdig av en lærer som skal lære barna moral.
Fikk han se faren sin snike blant buskene som en tyv...
-Hva ville han da tenke? -At det er kortere.
-Og han har helt rett! -Andre ville ikke nølt.
To timer på lørdag og to på mandag. Vi sparer fire timer.
Jeg går heller fire timer til, med selvaktelsen i behold!
Jeg har en idé! De får kanallua mi.
Ei kanallue på en lærer?! Vet du ikke at vi kan få straff?
Synd at barna må marsjere som om de var i Fremmedlegionen.
Med en sånn opp-pakning med bein som spagetti.
Og fru Joseph som ikke er så kraftig.
Fremfor alt er det leit for kanalen.
-Hva mener du? -Hva?
Fatter De ikke det De sa om undervannssementen?
-Nettopp, Joseph. Du fatter det ikke. -Han fatter det ikke.
Entreprenøren som har brukt for mye sand, må gi oss erstatning.
Kanskje 2500 franc, har jeg tenkt å rapportere.
-Han blir tatt, takket være hvem? -Du tror min hemmelige medvirkning-
- vil betale for gjennomgangen? -Hundre ganger!
Hvis De gir meg en liten rapport hver mandag,-
-så skriver jeg den av, legger til noen skrivefeil og leverer den inn.
Vet De hvilken tjeneste De gjør meg? Takket være Dem og min søster-
-er jeg seksjonssjef om ett år.
-Ja, det er klart at... -Joseph!
-Tenk på saken før du sier nei. -Det er det jeg gjør.
-Vi vil skåne guttenes sko. -Skoene...ja visst!
Ja, kan jeg tjene samfunnet, om enn på en noe uvanlig måte...
-Og dessuten hjelpe deg. -Det kan endre hele karrieren min.
Jeg er ikke så sikker på det, men... Jeg skal tenke på saken.
Jeg vet ikke om jeg kommer til å bruke den. Vi får se.
Anledningen bød seg på mandag da vi skulle dra hjem igjen.
Vet dere hva klokka er? Vi må skynde oss.
-Men, Joseph. Du glemmer nøkkelen. -Nei, ikke i dag.
-Men, pappa... -Jeg sa nei!
Vi trenger ikke ta noen sjanser i dag. Vi har mindre bagasje.
Dessuten er det lettere å gå nedover enn oppover.
Neste lørdag sto vi foran den første porten.
Pappa hadde god samvittighet. Han passerte ikke den forbudte terskelen-
-for å få kortere vei, men for å redde den kostbare kanalen-
-og redde Marseille fra tørken.
Men han var redd vaktene og betrodde meg rollen som speider.
Kom!
Muren rundt det siste slottet så ut som en uinntakelig festning.
Jeg kjente Augustines hånd skjelve i min.
-Bak muren var den fulle vakten. -Hunden er diger, sa Bouzigue.
Her, pappa! Den er til vakten.
Prøver han å kvele deg, hogger jeg ham i baken.
Modig av deg, men du er for liten. Gi meg den.
Du som er stor, hogg ham i øyet.
Skjelvende passerte vi eiendommene.
Paul...Paul!
Heldigvis så vi verken mennesker eller dyr.
Takket være nøkkelen forandret livet vårt seg.
Paul vokste med rakettfart, Augustines hud ble rosenrød,-
-og jeg tenkte lite på prøven som hadde kommet farlig nær.
Hva Joseph angikk...
Det gode humøret som hadde vart hele uka, tok slutt på lørdag-
-når han fattet mot til å begi seg inn i ulovligheten.
Ikke vær redd, gå videre.
-God dag, min herre. -God dag. Jeg ventet Dem.
Jeg antar at jeg har den ære å snakke med slottseieren?
-La meg forklare... -Unødvendig, min herre!
En stund har jeg, tross Deres forsøk på å skjule det,-
-iakttatt Deres krumspring for å passere over min eiendom.
Det har seg slik at en venn av meg som er kanalvakt...
Jeg vet det. I morges sendte jeg bud på denne...Boutique?
Nei, Bouzigue, en gammel elev. Jeg er lærer.
Jeg vet det. Boutique fortalte alt.
Huset på heia, trikken som ikke går langt nok, den lange veien,-
-barna og bagasjen.
Den lille damen virker overlesset.
Tillater De?
Wladimir! Ta Dem av barnas bagasje.
God dag. Gi meg den! Gi meg den! Du også, gi meg den!
-Stig opp nå! -Får jeg lov, pappa?
Ikke bli forsinket.
Hvordan skal jeg få takket Dem? Jeg er virkelig rørt.
Jeg er sjarmert av friskheten i Deres følelser, men det var så lite.
De passerer her uten å gjøre skade, og jeg lar det skje.
Det er ikke noe spesielt.
-Hva heter den søte, lille piken? -Germaine.
-God dag, Germaine. -Germaine...
Jeg glemmer lett dette arret.
En ulans siste sabelhogg i en humlegård i Elsass for 35 år siden.
Men barnet er for lite til å verdsette de militære dydene.
Si at det var en katt som klorte meg.
Det lærer henne i det minste å være forsiktig.
Siden ringer dere på hovedporten og bruker den store alléen.
Den veien er mye kortere.
Min herre.
Frue...
Turen forbi det første slottet ble heretter vår store lørdagsfornøyelse.
Vet De hva disse rosene heter? Det er Kongens roser.
Jeg har odlet dem frem selv.
Jeg ber Dem om å ta imot dem.
Den republikanske familien vår ble liksom adlet av de kongelige rosene.
Hallo der! Hvor skal dere?
Ikke vær redde. Jeg later som, for eierne ser på oss der oppefra.
Jeg håper gubben kreperer snart. Han har visst ikke lenge igjen.
Vis meg boka! De vil at jeg skal se på papirene.
De heter Esmenard Victor og bor i Rue de la République 82.
Nå skal dere løpe av sted, så det gjør inntrykk.
Neste gang bruker jeg børsa!
Gå på den andre siden neste gang. Ved tomatene, det er uten risiko.
Men det siste slottet gjensto. Der det var en vakt med hund.
Augustine...
-Men, Augustine, du er jo livredd. -Ja!
Vakten har sikkert sett oss flere ganger og blåser i oss.
Jeg er redd, Joseph. Det er kanskje dumt, men jeg er redd.
Hvorfor skulle han jage oss med det stive beinet og den syke hunden?
Joseph, vær så snill... Det er nervene. Det går over.
Det er bare nervene.
Sånn. Nå er det over. Nå går vi!
Så vi gikk, og alt gikk riktig bra.
Juni ble en måned uten lynghei. Den var innesperret av høye murer,-
-og denne lange fengselskorridoren endte foran ei tykk jerndør...
Døra til stipendene.
-Jeg forstår ingenting. -Et spørsmål til en høyere eksamen.
Er jeg antatt?
Spørsmålsstilleren kan aldri ha snakket med barn.
Man ser tydelig knepene og sluheten hos gymnaslærerne.
Jeg gratulerer deg med å ikke ha forstått noe.
-Er jeg antatt, da? -Naturligvis. Skulle bare mangle.
Antatt og antatt...
Jeg hadde klart alt unntatt et spørsmål som gjaldt legeringer.
Det var formulert så spissfindig at jeg bare fikk andre plassen.
Jeg hadde jo foretrukket førsteplass, men du fikk stipendet ditt.
Det er bra, Marcel!
Han var stolt, den lille læreren som aldri hadde satt foten i gymnaset.
Men han led plutselig av et hemmelig sår.
A, B, C, D...
Det er alt jeg vet, og jeg kommer til å undervise i det hele livet
En vakker dag skammer du deg kanskje over meg.
-Jeg er redd for å miste deg. -Hvorfor sier du det? Jeg er jo her.
Du er her nå. Men når gymnas- lærerne gjør en lærd mann av deg...
Da kommer jeg hjem og lærer deg alt jeg kan.
Der ute begynte sommerferien.
Bare gå. Det er ingen fare.
Familien Esmenard passerer og hilser Dem varmt!
Hei, Esmenard Victor!
-Joseph, jeg har en forutanelse. -Jeg også.
En forutanelse om at vi kommer til å få en herlig sommerferie.
-Kom fort, vakten er ikke der. -Kanskje han gjemmer seg.
Du har en syk fantasi. Men for å be- rolige deg, skal vi leke indianere.
Vi kom frem til den siste porten, den magiske porten til sommerferien.
-Hvordan var det med forutanelsen? -Lukk opp, er du snill.
Ta det med ro. Det er jo over.
-En kjetting og en lås... -Jeg visste det. Vi er fanger.
-Vi kan slite kjettingen. -Nei, det ville vært innbrudd.
Innbrudd, nettopp. Innbrudd! Det kan bli tre måneders fengsel.
Ro deg ned, Bastant!
Hva gjør dere her? Hvem ga dere lov til å betre baronens eiendom?
Er De invitert? Slekt, kanskje? Hva heter De?
-Esmenard Victor! -Stille! Vi skal ikke spøke nå.
Han er veltrent. Han kan allerede oppgi falsk navn.
Lærer?
Det er det verste. En lærer som sniker seg inn på andres eiendom.
Lærer! Oppgir sønnen falsk navn, kan jo faren ha falske papirer.
Når vi passerer her, har vi bare til hensikt å ta en snarvei.
Ja, man begynner med en snarvei og drar siden av sted med sølvet.
De ser bagasjen vår og hvor slitne kona mi og barna mine er.
-Hold opp. Han vil ikke forstå. -Gå og lek med broren din.
Bli her! Du skal få en lærepenge.
Rolig, Bastant!
Har De laget denne nøkkelen? Har De stjålet den, da?
Naturligvis ikke. Jeg fant den.
Akkurat! De fant den og forsto at den åpnet kanalportene.
-Hvem har gitt Dem den? Hvem? -Det kan jeg ikke si.
Det er en skruppelløs tjenestemann som stjeler fiknene mine.
-De tar feil. Han er 100% hederlig. -Beviset er at han ga Dem nøkkelen.
-Han gjorde det til kanalens beste. -Rolig, Bastant!
Jeg vet litt om sement, og jeg kan... Se på denne boka!
-Er De her som ekspert? -På sett og vis.
Er de også eksperter? Jeg har aldri sett så unge eksperter.
-Boka blir et utmerket bevis. -De har ingen rett.
-Jovisst. Pakk ut! -Nei!
-Det er personlige eiendeler. -Nekter dere? Pass dere!
Jeg er en autorisert vakt!
Har dere brutt dere inn i en kolonialbutikk?
-Er den ladd? -Nei.
Det var flaks for Dem.
Det er rent. Det var også flaks for Dem.
Med ei sånn børse er det lett å bomme på rapphøns,-
-men De kan drepe en vakt.
En vakt som ikke passer på.
Nå samler dere sammen alt dette og drar samme veien som dere kom.
Jeg skriver rapport. Jeg ante ikke at lærere hadde så god lønn.
Får De sparken, er det Deres egen skyld. Kom nå, Bastant!
Pappa! Pappa!
Bra spill, men De lurer ikke meg.
-Så svak man er når man har urett. -Det er vel ikke verdens undergang.
Jeg er fortsatt lærer på ferie, men om ei uke er jeg kanskje uten jobb.
Jøss!
Den nakne dama er i stykker. Pappa, den nakne dama er i stykker!
Nøkkelen! Han beholdt nøkkelen!
For første gang så jeg en inbrudds- tyv i aksjon, og det var faren min!
Hvis man likevel blir anklaget, så...
Vi kan iallfall stenge etter oss.
Vi tok omveien. Til slutt nådde vi la Bastide som ventet i skumringen.
Joseph, du overdriver.
-De kan ikke henrette deg for dette. -Naturligvis ikke.
Men du kjenner ikke inspektøren. Han rapporterer til sjefen sin,-
- og jeg kan få avskjed. -Så farlig er det vel ikke?
Kanskje ikke, men...
Men det er nok til å refse en lærer,-
-og for meg...er refs ensbetydende med avskjedigelse,-
-for jeg ville levert inn avskjedsansøkningen min.
Ville du avstå fra pensjonen din? Men...hva skulle vi leve av?
Jeg vet ikke, men jeg skal tenke på det.
Du kan jobbe for deg selv og gi spesialtimer.
Nei, nei, jeg skal snakke med Raspagnetto.
-Raspagnetto, potethandleren? -Vi gikk jo på skole sammen.
En dag sa han: "Du var jo flink til å regne."
"Virksomheten min har vokst, og jeg trenger en som deg."
Jeg kan fortelle alt. Han forakter meg ikke.
-Man kan ikke regne med venner. -Jeg vet det, men...
Raspagnetto skylder meg mye. Jeg hjalp ham til eksamen.
Dessuten...
Jeg har aldri fortalt det, men...
Jeg har jernbaneaksjer for 780 franc. De ligger gjemt i det store atlaset.
Det er ikke sant. Du har hemmeligheter for meg.
I tilfelle en krisesituasjon. Jeg gjorde det i beste mening.
Du trenger ikke unnskylde deg, for jeg har gjort det samme.
Augustine...
Men jeg har bare 210 franc.
Det er alt jeg har klart å spare av husholdningspengene.
Augustine...
Pappa 780, mamma 210.
Det blir 990.
Selv hadde jeg 7 franc i sparebøssa, og Paul hadde minst 4.
Det ble 1001 franc.
Jeg ble straks roligere, og snart kom Ole Lukkøye med paraplyen.
-Kom inn! -En herre vil ha tak i Dem.
-Be ham komme inn. -Her er han.
Joseph, du verden! For en overraskelse.
Jeg trodde du var på sommerferie. Rose dro til Roussillon med Pierre.
Jeg er redd han legger seg til aksenten.
-Jeg kom for å fortelle en nyhet. -Jeg kjenner den alt.
Jeg så listen med rektors underskrift. Gratulerer!
-Men det er en misforståelse. -Ikke vær så beskjeden.
Tjenestemedalje på din alder. Det er helt uvanlig. Bravo!
Så svak man er når man har urett.
Men, Joseph...
Det er en tragedie.
En hederlig bonde drepte en gendarm som ville rapportere ham.
-Politirapport betyr vanære og ruin. -Den vakten krangler med alle.
Han anmeldte meg fordi jeg hadde fire troster gjemt under hatten.
Jeg måtte betale fire franc.
-Nå? -Et øyeblikk. La meg fukte strupen.
Jeg traff vakten. Han holdt på å skrive rapport.
"Avstå," sa jeg, og da sa han: "Det vil jeg unne meg."
Da jeg spurte hvorfor, sa han: "Lærerne har alltid ferie."
Da sa jeg at han skjøt bartaveller, men han blåste i det.
-Da sa jeg... -Hva da?
Ingenting. Han fortsatte med rapporten, og jeg så at han nøt det.
Kommer den vakta til heiene våre, får han snart kulene han fortjener.
Man kan ikke si opp en tjenestemann som har tjenestemedalje.
Jo, visst kan man det.
Den kan alltid trekkes tilbake for en tjenestemann som skal refses.
-Du burde bli bonde. -For en idé!
-Pappa må skifte yrke. -Men det yrket kan jeg ikke.
Det er unødvendig, for det vokser av seg selv.
Ta kik-erten. Den trenger verken vann, gjødsel eller jord.
Springbønnen, for eksempel. Den har det travelt.
Man lager et lite hull, legger bønnen nedi og dekker med jord.
Spring fort, ellers tar den deg.
Det er en liten overdrivelse, men den vokser virkelig fort.
-Jeg vil sove litt. -Bouzigue, da?
-Vil du ikke ha noe å spise? -Nei, ingenting.
Herr Joseph!
Bouzigue!
-Vær så god! -Boka mi. Fikk du den av vakten?
Man kan ikke si at jeg fikk den.
Da jeg fikk beskjeden, tilkalte jeg forsterkninger.
-Binucci er tilsynsmann som meg. -Hei, folkens.
-Fénestrelle er brønngraver. -Hei, folkens.
Rapport!
Forbudt å hindre åpning og stenging av portene.
-Paragraf 82! -Blir jeg rapportert?
Navn og fødselsdato!
Nekter De? Pass Dem. Jeg har loven på min side.
Blir jeg rapportert?
Vent, kjettingen gjaldt ikke dere. Jeg sverger.
Den var for folk som tar seg inn med falsk nøkkel.
-En falsk nøkkel! Hørte du, Binucci? -En falsk nøkkel!
-Hvis det er alt De har funnet... -Her er beviset!
Bevismateriale! Noe mer?
Jeg tok denne boka fra lederen, en lærer.
Bevismateriale!
-Rapporten til administrasjonen. -Konfiskert!
-Og fremfor alt politianmeldelsen. -Konfiskert!
Nøkkelen til hengelåsen mangler.
-Her er den. -Takk.
Til tjeneste, mine herrer!
Da...er vel alt i orden?
Å, stakkars mann! I en offisiell rapport vedgår De...
Hva da?
De vedgår at De har satt kjetting og lås på administrasjonens port!
Hva vil dere gjøre?
Rolig, Bastant!
-Han ser helt ferdig ut. -Vi kunne kanskje...
Loven er loven!
Hvis da ikke... Alt bevismateriale må ødelegges.
Men jeg kan ikke påta meg det ansvaret.
-Det kan jeg. -Hvis De vil beholde lua Deres...
Iverksett! Riv i stykker dette!
-Sånn. Da var det gjort. -Som konfetti, mindre.
-Sånn... -Enda mindre!
-Vent! Nei, vent! -En vakt som er godt voktet!
Bastant! Ta den!
Slipp, Bastant!
Rolig, Bastant!
Det er over, men det er kanskje best å ikke gå dit mer.
Selv om vi fikk tillatelse, ville jeg aldri tort å gå dit igjen.
Jeg hadde besvimt.
-Heretter kjører vi bil. -Som onkel Jules?
-Har De vunnet i lotteriet? -Joseph skal få tjenestemedalje.
Han flyttes til klasse tre. 22 franc mer i måneden.
Marcel, hent en av onkel Jules' flasker.
Herr Joseph, det er vinen som gjør minst skade.
Her drikker dere sisternevann. Vet De hva det inneholder?
Regnvann. Vann som er destillert av sola.
De finner sikkert et dusin svarte edderkopper der også.
-Noen firfisler. -Og en hel paddefamilie.
Sisternevann er konsentrert paddepiss.
Det motbeviser ikke at alkohol er skadelig.
Joseph...
Du går meg på nervene!
Tiden går og driver livets hjul, akkurat som vann driver kvernhjulet.
Fem år senere...
Jeg gikk bak en sort vogn hvis hjul var så høye-
-at jeg så hesteskoene.
Jeg var sortkledd, og Paul holdt meg hardt i hånden.
Mamma ble ført bort for alltid.
I flere år, helt til vi ble voksne, kunne vi ikke snakke om henne.
Så ble lille Paul veldig stor. Han hadde et silkemykt skjegg.
I Etoiles heilandskap, som han aldri forlot, gjette han geitene sine.
Han ble Vergils siste geitegjeter.
Men i 30-års alderen gikk han også bort.
Lili ventet på kirkegården i La Treille under evighetsblomstene.
I 1917, i en mørk skog nordpå, hadde ei kule tatt hans unge liv.
Han falt over noen frosne planter han ikke visste navnet på.
Slik er menneskelivet.
Øyeblikk av lykke som raskt utslettes av uforglemmelig sorg.
Det er unødvendig å si det til barna.
Der er hun! Så du henne? Så du at Pomponette har kommet tilbake?
Ditt rivjern! Din tøs!
Ti år etter stiftet jeg et filmselskap. Det hadde suksess.
Jeg planla å bygge en filmby under Provence' himmel.
Advokaten min lette etter et område som var stort nok.
Han fant det mens jeg var i Paris og ga meg beskjed per telefon.
Entusiasmen var stor, og han var hederlig, så jeg kjøpte det usett.
En uke etter dro vi avsted for å ta det lovede land i besittelse.
Det var ikke et historisk monument, men en gammel borgerresidens.
Jeg betraktet stolt fødselen til et stort selskap-
-da jeg så en rad busker på avstand.
Jeg gispet etter luft og løp over enga og gjennom årene.
Først da jeg så over hekken, gjenkjente jeg slottet.
Redsels slottet... Mammas redsel.
Marcel!
Ja, det var den. Det var min barndoms kanal.
Jeg gikk igjen på barndommens sommerferievei,-
-og fortidens kjære skygger gikk ved siden av meg.
I muren, opp mot kanalen, var den svarte døra-
-som ikke ville åpne seg mot sommerferien og ydmyket pappa.
Jeg syntes at jeg pustet lettere, at den gamle forbannelsen var hevet.
Men bakenfor tiden-
-hadde det lenge vært en ung kvinne-
-som trykte buketten med Kongens roser mot sitt svake hjerte.
Hun hørte ropene fra vakten og snøftingen fra hunden.
Blek, skjelvende og utrøstelig-
-ante hun ikke at hun befant seg hos sønnen sin.